УГОРСЬКИЙ ПЕРЕКЛАД НОВЕЛИ ОЛЕСЯ ГОНЧАРА «ПІЗНЄ ПРОЗРІННЯ»: КОНТЕКСТУАЛЬНІ ТА ІДІОСТИЛЬОВІ АСПЕКТИ - Балла, Евеліна; Барань, Єлизавета (Науковий вісник Ужгородського університету. Серія Філологія, 2026)
Метою дослідження є аналіз угорського перекладу новели «Пізнє прозріння» Олеся Гончара з огляду на контекстуальні та ідіостильові особливості, виявлення ступеня збереження авторської наративної та стилістичної специфіки, розкриття ролі перекладу у формуванні угорської рецепції твору та представлення особи перекладача Пала Мішлеї. Для досягнення мети поставлено такі завдання: окреслити ідіостильові та наративні характеристики оригіналу, порівняти їх із угорським перекладом, виявити перекладацькі стратегії та трансформації художнього змісту, а також проаналізувати рецепцію Олеся Гончара в Угорщині та роль Пала Мішлеї в цьому процесі. У матеріалі проаналізовано особливості угорськомовної репрезентації творчості Олеся Гончара, яка розпочалася вже в середині ХХ століття й відзначалася системністю та інтенсивністю. Простежено основні етапи входження творів письменника в угорський культурний простір: від публікацій у періодиці до антологійних і окремих книжкових видань. З’ясовано, що значну роль у популяризації доробку митця відігравали як перекладацька діяльність, так і численні матеріали в угорській пресі, які формували сталий інтерес до його постаті та діяльності. Окрему увагу зосереджено на новелі «Пізнє прозріння», що належить до періоду творчої зрілості автора, та її угорському перекладі, здійсненому Палом Мішлеї. Зазначено, що перекладач належить до чільних угорських україністів, який займався не лише перекладацькою, а й видавничою, упорядницькою та науковою діяльністю. У процесі аналізу перекладу новели О. Гончара «Пізнє прозріння» встановлено, що П. Мішлеї вдалося адекватно передати як змістово-ідейні домінанти твору, так і його поетикальні особливості, зокрема лірико-емоційний колорит, ритміко-синтаксичну організацію й наративну специфіку. Наголошено на високому рівні перекладацької майстерності та продуктивності українсько-угорської літературної взаємодії другої половини ХХ століття. Водночас акцентовано на необхідностіподальшого вивчення перекладної спадщини та актуалізації імен перекладачів, що сприяли поширенню українського художнього слова в іншомовному культурному середовищі.