ВОРОГИ, СУСІДИ, СОРАТНИКИ: «ЄВРЕЙСЬКА ТЕМА» В УКРАЇНСЬКІЙ ЛІТЕРАТУРІ МЕЖІ XIX–XX СТОЛІТЬ - Назаренко , Михайло (Науковий вісник Ужгородського університету. Серія Філологія, 2023)
Проблеми українсько-єврейських культурних стосунків наприкінці старого віку та єврейська тема- тика в українській літературі неодноразово обговорювалися (наприклад, у працях Джорджа Ґрабовича, Мирослава Шкандрія, Йоханана Петровського-Штерна). Пропонована стаття має на меті дослідження того, як на межі ХІХ–ХХ століть в українській літературі змінювався образ єврея / євреїв / єврейської спільноти, переважно на матеріалі текстів, написаних на підросійській Україні, що їх не розглядали наші попередники. Окрему увагу присвячено поглядам Лесі Українки, оскільки в тодішній культурно-суспільній ситуації вона значною мірою була винятком. Вже в часи романтизму в поезії Тараса Шевченка та Миколи Костомарова виникають паралелі між старозаповіт- ними євреями та українцями як жертвами імперій, проте в літературі середини XIX століття, яка зображувала сучас- ність, домінував романтичний антисемітизм, спертий на фольклорні стереотипи. Він перейшов і в літературу реалізму, й лише в 1880–90-ті роки уявлення про євреїв як народ, в принципі ворожий українцям, поступилося місцем новим, більш об’єктивним моделям. Стосунки двох народів вже розглядалися не в фольклорно-етнографічній, а в соціокуль- турній площині. Показово, що ці зміни почалися після погромів 1880-х років, але не набули помітного характеру аж до революції 1905 року. Ідея українсько-єврейської антиімперської співпраці була сформульована не пізніше 1890-х років (Іван Нечуй- Левицький) і пропагувалася такими різними діячами, як Володимир (Зеєв) Жаботинський і Марко Кропивницький. Популярний образ єврейки-вихрестки на початку XX століття позбувся безумовно позитивного ореолу: йшлося вже не про навернення до «нашої» громади, а про зречення «своєї», відмову від власної національності. Збереження євреями національної ідентичності потрактовувалося як приклад і для українців. Колишні конфлікти вже не мали ставати на заваді новому взаєморозумінню. Леся Українка була серед небагатьох письменників, які принципово не зверталися до цієї проблематики, опе- руючи лише традиційними біблійними паралелями. Тим не менш, і вона у протистоянні культурній гегемонії Росії виявилася ситуативною союзницею Жаботинського.