ПОРТРЕТИ В БЛЕКАУТІ: ОСОБЛИВОСТІ МОДЕЛЮВАННЯ ПЕРСОНАЖНОГО СВІТУ В РОМАНІ Є. КУЗНЄЦОВОЇ «ВІВЦІ ЦІЛІ» - Гайкова, Анна; Мафтин, Наталія (Науковий вісник Ужгородського університету. Серія Філологія, 2026)
У статті досліджено специфіку творення персонажного світу в романі сучасної української письменниці Євгенії Кузнєцової «Вівці цілі». Актуальність роботи зумовлена необхідністю наукового осмислення художніх стратегій трансформації травматичного досвіду війни в платформу наративу стійкості. Це одне із перших літературознавчих прочитань нової книги авторки, де в центрі уваги постає повернення до витоків та родових коренів як засіб духовного опору під ураганним натиском війни. Метою статті є розкриття художніх механізмів побудови системи персонажів у взаємозв’язку із сакральним хронотопом роману. Для досягнення мети реалізовано низку завдань: проаналізовано персонажну систему твору крізь призму зовнішнього і внутрішнього світу героїв; з’ясовано специфіку композиції; розкрито взаємозалежність між локацією «Дому» та моделюванням образів-характерів. Методологічну базу дослідження становлять системний, герменевтичний та інтерпретаційний підходи, а також методологія «студій травми». Доведено, що персонажна система роману є цілісною структурою, детермінованою «терапевтичним часопростором» Різдвяних свят. Виявлено, що авторка мінімізує розгорнуті портретні описи, натомість акцентуючи на промовистих деталях, грі світла й тіні та використанні візуальних маркерів (фотографій, полотен). Окрему увагу приділено хронотопові переходу, де реальне переплітається з магічним світом народних ворожінь, що стає ключем до «себе сприйняття» героїв. Особливого значення набуває аналіз діалогів як засобу виявлення полярності світоглядних координат персонажів та їхніх ціннісних орієнтирів. З’ясовано роль потужного образу-символу «гвинтівки під вільхою», що перетворює приватну історію однієї родини на метафору колективної історичної пам’яті цілого народу, об’єднуючи чотири покоління чоловіків у ланцюг захисту рідної землі. У висновках підкреслено, що простір Дому в романі виступає «землею обітованою» та ядром буття, де кожен герой (Роман Юхимович, Люба, Максим, Яна) виконує функцію впорядкування та захисту сакрального всесвіту. Зроблено висновок, що роман Є. Кузнєцової утверджує повернення до першопричини буття як єдиний шлях до зцілення й відродження людини серед лихоліття війни.